Subtitrarea: Avocatul31/Kprice
Ochii lui Mary Dinkle aveau culoarea unei bălți de noroi.
Semnul ei din naștere avea culoarea maronie.
Era sâmbătă după amiază și se plictisea.
Mary și-a dorit un prieten cu care să se joace de-a purcelușul.
Inelul atitudinii lui Mary, pe care-l găsise într-o cutie de cereale, era gri,
ceea ce, conform graficului,
însemna că era gânditoare, ambițioasă inconștient sau flămândă.
Singurii ei prieteni erau "Noblets", din desenul ei animat preferat.
Nu erau cei reali, pe care îi puteai cumpăra din magazine,
ci contrafăcuți, pe care și i-a creat singură din scoici, cauciuc, pompoane
și din oasele de pui păstrate cu greu de la meniul pentru acasă de vineri seara.
A trebuit să-și confecționeze singură toate jucăriile. Preferatele ei erau Shrinkies,
cutiile de chips-uri pe care le făcuse la cuptor.
Tatăl lui Mary, Noel Norman Dinkle,
lucra într-o fabrică, atașa ațele pliculețelor de ceai.
Lăudându-se în fața clasei odată, a afirmat
că putea lua gratuit câte pliculețe de ceai dorea.
Pliculețul ei preferat de ceai era Earl Grey.
Îi plăcea să pronunțe "Earl Grey"
și i-ar fi plăcut să se mărite într-o zi cu cineva pe nume Earl Grey.
Ar fi locuit într-un castel în Scoția,
ar fi avut nouă copii, două rațe
și un câine pe nume Kevin.
Hobby-ul lui Noel era să stea tolănit, să bea Cremă de whisky irlandeză
și să împăieze păsările găsite pe autostradă.
Mary își dorea să-și petreacă mai mult timp cu ea și mai puțin cu prietenii ei... morți.
Și-ar mai fi dorit să aibă frați și surori.
Mama ei îi spusese că ea a fost "un accident".
Cum ar putea o persoană să fie un accident?
Tataia Ralph îi spusese că bebelușii erau lăsați deliberat
și găsiți de către tătici pe fundul halbei de bere.
Tataia Ralph mirosea a ceapă murată
și fusese membru al Spărgătorilor de gheață din Frankston timp de 51 de ani.
Aaagh! Aaaaaghhh!
Înotau iarna pentru a se simți vii.
Tataia Ralph spunea că-i întărea sfârcurile.
Murise cu un an înainte, la vârsta de 74 de ani,
iar prietenul său cel mai bun, Ken, a recitat un poem în onoarea lui.
Născut într-un hambar de pe dealurile din Boronia,
Ralph a trăit îndelung,
apoi l-a răpus pneumonia.
Mary îi simte lipsa
și ades se întreabă de ce-a avut "bețivită".
Multe lucruri o nedumereau pe Mary,
dar mai ales mama ei, Vera Lorraine Dinkle.
Lui Mary, Vera mereu i s-a părut ciudată.
O minge capricioasă... și a ieșit din teren!
Verei îi plăcea să asculte meciurile de cricket în timp ce gătea,
iar ingredientul ei de bază era întotdeauna Sherry.
3J44, iar Thompson 2J15...
Lui Mary i-a spus că e un fel de ceai pentru adulți
care necesită degustare constantă.
În afara ariei de acoperire a echipei. 6J96 Anglia.
Lui Mary i se părea că mama ei gusta Sherry-ul... cam mult.
Mary nu înțelegea de ce mereu Vera trebuia să "împrumute".
Ieri împrumutase niște batonașe de pește de pe culoarul 6.
Lui Mary îi zicea că pune lucrurile sub rochie
pentru a economisi costul pungilor de plastic.
Vera chiar era un spirit complicat.
Oooh!
Mary și-a întrerupt visarea cu ochii deschiși
și a mers să-și adăpostească de ploaie cocoșelul de companie.
Tatăl ei găsise cocoșul pe o parte a autostrăzii
după ce căzuse dintr-un camion de transportat păsări.
I-a pus numele Ethel.
Era timpul să urmărească "Noblets". Ea adora "Noblets"
deoarece toți erau maronii, locuiau într-un ceainic
și aveau tone de prieteni.
Nu era nimic mai plăcut, gândea Mary,
decât mirosul unui cocoș ud,
sunetul ploii pe acoperiș
și gustul laptelui condensat îndulcit, băut direct din castronel
în timp ce-ți vizionezi desenul animat preferat.
În același timp, un om pe nume Max Horowitz urmărea, de asemeni, "Noblets".
Televizorul cel mic al lui Max avea imagine, dar nu și sonor.
Televizorul mare avea sonor, dar n-avea imagine.
Avea 44 de ani și îi plăceau "Noblets"
deoarece locuiau într-o structură socială delimitată și articulată,
cu o constantă aderență la conformism
și, de asemeni, pentru că aveau tone de prieteni.
Max avea insomnii
și își petrecea nopțile privind la TV și prinzând mâncare pentru pești.
Remarcase că era a șasea muscă pe care o prindea în acea seară.
Se întreba dacă să se bage în pat să numere oi până adoarme
sau să mai mănânce un hotdog cu ciocolată.
S-a gândit să le încerce pe amândouă, dar n-au funcționat.
Trecuseră 6 ore și 12 minute de când Henry al VIII-lea murise.
Moartea lui Henry i-a dat peste cap viața lui Max.
Devenise asimetrică,
și cu cât își lua mai repede un alt peștișor, cu atât mai bine.
Mâine va merge la magazinul de animăluțe și își va lua un alt Henry.
Henry al IX-lea.
Următorul.
Era zi de cumpărături,
iar Mary aștepta cumințică în timp ce mama ei "împrumuta" niște plicuri.
Pentru a-și umple timpul se uita împrejur
și număra câte lucruri sunt maro.
Erau benzi adezive, benzi de cauciuc
și o carte de telefon cu o poză a unei doamne pe fundalul unui lac maro,
cu o flacără în mână.
Oamenii aveau nume ciudate în America, își spuse Mary Daisy Dinkle.
Nume care sunau straniu, ca Rockefeller și Finkelstein.
Se întreba cum arătau, câți ani aveau
dacă erau căsătoriți, ochelariști, sau dacă găsiseră copii în halba de bere.
Poate că în America oamenii găseau copiii în altă parte.
Ei beau multă cola...
Poate îi găsesc în cutii.
Ba nu, n-ar fi încăput prin deschizătură.
Mary avu o idee.
Să scrie unui american să îl întrebe de unde veneau copiii.
L-a ales pe un domn M. Horowitz.
Aha, doamnă Dinkle!
Întoarce-te, Vera Dinkle! Vino înapoi!
Aaarghhhh!
Dragă domnule M. Horowitz,
numele meu este Mary Daisy Dinkle
și am 8 ani, 3 luni și 9 zile.
Culoarea mea preferată e maro,
iar mâncarea mea preferată este laptele condensat îndulcit,
urmat îndeaproape de ciocolată.
Am un cocoș pe nume Ethel care arată așa.
Nu clocește, dar într-o zi o va face.
Mamei mele îi plac țigările, cricket-ul și Sherry-ul,
iar tatălui meu îi place să se joace în șură cu păsări moarte.
În America de unde vin copiii?
Cumva din cutiile de cola?
În Australia se găsesc în halbele de bere.
Acesta este un autoportret.
Nu pot desena urechile cum trebuie, dar mă pricep la desenat dinți.
Ar fi minunat dacă mi-ai putea răspunde la scrisoare și ai fi prietenul meu.
Cu "sințeritate", Mary Daisy Dinkle.
P.S. Sper că-ți va plăcea batonul de ciocolată pe care îl trimit.
Se numește Cireșe Coapte.
La revedere, scrisoare. Nu uita să-mi scrii.
Max detesta ziua de joi,
ziua întâlnirilor săptămânale ale Mâncăcioșilor Anonimi.
Astă seară se simțea în mod special tulburat,
deoarece mâncase doi hotdogi de ciocolată în drum spre Asociație.
Bine, colegi...
Mâncatul ciocolatei însemna încălcarea regulilor.
Seara i se părea cu atât mai de nesuportat,
din cauză că Marjorie Butererworth îi arunca priviri ciudate.
Sunteți liberi.
Max avea probleme în a înțelege semnalele non verbale.
Flirtul îi era la fel de străin ca și jogging-ul.
Lui Max majoritatea oamenilor i se păreau foarte derutanți.
Însă din puținul de care își dădea seama Max,
noaptea era pe cale să îi devină și mai derutantă și criptică.
Hmm.
A citit de 4 ori scrisoarea de la Mary,
apoi a făcut ce făcea de obicei
de câte ori se confrunta cu ceva nou și stresant.
Existența fragilă a lui Max redevenise din nou tulbure.
După ce a privit timp de 18 ore pe fereastră,
a luat în sfârșit o decizie.
Dragă Mary Daisy Dinkle,
îți mulțumesc pentru scrisoarea pe care am deschis-o și citit-o la ora 21:17,
după întâlnirea Mâncăcioșilor Anonimi.
Încerc să slăbesc,
deoarece psihanalistul meu, dr. Bernard Hazelhof,
spune că un trup sănătos echivalează cu o minte sănătoasă.
Ooooh!
El spune că mintea mea nu-i chiar atât de sănătoasă.
Desenul tău este o interesantă viziune portretizată a propriei persoane.
N-am mai cunoscut pe nimeni din Australia.
Mai întâi îți voi răspunde la întrebare.
Din nefericire, în America nu se găsesc copii în cutiile de cola.
Am întrebat-o pe mama când aveam 4 ani
și mi-a spus că provin din ouă pe care le clocesc rabinii.
Dacă nu ești evreu, atunci sunt clocite de măicuțele catolice.
Dacă ești ateu, sunt clocite de prostituate singuratice.
Deci de aici provin copiii în America.
Locuiesc cu un peștișor,
niște melci pe care i-am numit după oameni de știință celebri,
un papagal pe care îl cheamă Domnul Pesmet,
și, în sfârșit, o pisică pe nume Hal.
"Hal" este abrevierea de la halitosis, de care este bolnavă.
S-a ținut după mine până acasă, după ce niște copii
au împușcat-o în ochi cu un pistol cu bile de cauciuc.
Ai un cangur ca animăluț de companie?
Când m-am născut, tatăl meu ne-a lăsat pe mine și pe mama într-un kibbutz.
S-a împușcat cu arma unchiului meu când aveam 6 ani.
Îți plac hotdogii de ciocolată?
Eu am inventat rețeta și ți-o pot trimite.
Când eram tânăr mi-am inventat un prieten invizibil pe nume dl. Ravioli.
Psihanalistul meu spune că nu mai am nevoie de el,
așa că stă într-un colț și citește.
Săptămâna trecută am adunat 128 de mucuri de țigară.
Oamenii sunt mereu rebeli în New York.
Nu înțeleg de ce oamenii încalcă legile.
Mucurile sunt rele, deoarece ajung în mare
și le fumează peștii, care devin dependenți de nicotină.
Glumesc, bineînțeles, deoarece,
este imposibil ca o țigară să rămână aprinsă sub apă.
Și, de asemeni, peștii nu au buzunare în care să-și țină brichetele.
Am 44 de ani
și am 8 costume de aceeași culoare și mărime.
Cântăresc 125 kg...
Ooooh!
și sunt înalt ca un copac de 1.80 cm.
Bun venit la Loteria din New York!
Îmi place să joc la loto,
aleg aceleași numere de 9 ani.
- Numerele sunt: 3... - 1.
- 5... - 4.
- 6... - 25.
- 9... - 2.
- 11... - 1.
- Și 12. - 8.
Ești câștigător?
Sau perdant?
Am avut diferite locuri de muncă în viața mea.
Primul meu serviciu consta în colectarea jetoanelor de metrou la metrou.
Al doilea serviciu a fost la Yiddel Gourmet Kosher Supplies,
unde lucram la mașina de făcut tăiței.
M-am născut evreu și credeam în Dumnezeu,
dar am citit multe cărți
care mi-au demonstrat că Dumnezeu este doar o născocire a imaginației mele.
Oamenilor le place să creadă în Dumnezeu
deoarece le răspunde la multe întrebări dificile,
ca de exemplu... "De unde a apărut universul"?
"Viermii ajung în Rai"?
...și "de ce au bătrânele părul albastru"?
Deși sunt ateu,
încă mai port yarmulke să-mi țină de cald creierului.
Al treilea serviciu a fost pentru o companie care imprima logo-uri pe produsele noi.
Am lucrat la mașina de imprimat frisbee.
Un frisbee este un disc rotund din plastic pe care oamenii și-l aruncă reciproc.
E ca un boomerang,
numai că nu se întoarce.
Al patrulea serviciu l-am avut când am fost citat ca jurat civil.
Nu eram plătit prea bine, dar primeam prăjituri și cafea gratis.
Jurații erau iluștri membri ai comunității
care nu uciseseră pe nimeni.
Am ajuns pe lista scurtă a unui proces
în care un om și-a ucis toți prietenii
la propria petrecere surpriză de aniversare.
Din nefericire, nu am fost selectat, deoarece au aflat
că la un moment dat am fost pacient bolnav mintal.
Te-ai balansat vreodată atârnând?
Al cincilea serviciu consta în colectarea gunoaielor.
Trebuia să strâng după golani și nu trebuia să vorbesc cu nimeni.
Câteodată mă prefăceam că sunt un robot intergalactic.
Ați format 911. Apelul dv. a fost pus în așteptare.
Odată m-a prins poliția și m-a luat la întrebări,
dar m-au eliberat când au ajuns la concluzia că nu sunt un pericol pentru nimeni,
cu excepția propriei persoane.
Al șaselea serviciu a fost în Armata Statelor Unite,
la departamentul de aprovizionare.
Pentru că mă pricep la cifre
a trebuit să calculez de câte stilouri avea nevoie armata.
Într-o zi au făcut o cercetare de siguranță
și au întrebat dacă sunt membru al vreunui grup radical.
Le-am spus că sunt membru al Clubului S.F. din New York.
Au spus că nu contează, dar tot m-au concediat.
Din fericire nu-mi amintisem să le spun că am fost cândva comunist.
Ai fost vreodată comunistă?
Ai fost vreodată atacată de o cioară sau o altă pasăre similar de mare?
Când aveam 9 ani m-a atacat o cioară în drum spre școală.
Mi s-au pus 3 copci,
iar acum, primăvara port o cască cu niște ochi pe care i-am pictat pe ea.
Oamenii râd de mine când port casca.
Nu sunt sigur de ce.
De multe ori oamenii mă deconcertează, dar încerc să nu-i las să mă îngrijoreze.
New York e un oraș foarte aglomerat și zgomotos.
Mi-ar plăcea să locuiesc într-un loc mai liniștit...
ca Luna.
Nu-mi plac aglomerația, neoanele, zgomotele bruște sau mirosurile puternice.
New York-ul are toate astea...
Mai ales mirosurile.
De obicei port dopuri în nas și în urechi când ies în oraș.
Mă ajută să rămân calm.
Mi se par interesanți oamenii, dar am probleme în a-i înțelege.
Oricum, cred că pe tine te-aș înțelege și aș avea încredere.
Pari foarte veselă și cred că miroși ca un crevete,
pentru că știu că în Australia sunt o mulțime de creveți.
Poți citi repede?
M-am învățat să citesc două pagini simultan,
câte un ochi pe fiecare pagină.
Acum trebuie să plec,
chiar dacă nu ți-am spus despre al 7-lea meu serviciu
dintr-o fabrică de prezervative.
Să-mi mai scrii curând.
Prietenul tău american, Max Jery Horowitz.
P.S. Îți trimit și o fotografie de la o cabină foto automată.
P.P.S. Mulțumesc pentru Cireașa Coaptă,
mă bucur că îți place ciocolata la fel de mult ca și mie.
N-am băut niciodată lapte condensat îndulcit,
dar voi gusta săptămâna aceasta.
P.P.P.S. N-am folosit niciodată un prezervativ.
Mergi sănătoasă!
Max spera că Mary îi va scrie din nou.
Mereu își dorise un prieten.
Un prieten care nu era invizibil, animăluț de companie sau figurină.
Număra stelele și se întreba câte zile, ore, minute
îi vor lua scrisorii sale să ajungă în Australia.
Vera n-a fost impresionată...
Aaaarrgh!
Deloc impresionată.
Și-a spus că acest nătărău nu va fi,
sub nicio formă, prietenul de corespondență al fiicei ei.
Era destulă urâțenie în lume.
Mary va veni de la școală peste o oră,
suficient timp pentru încă o ceașcă de ceai
și un pic de cricket pentru a-și calma nervii,
și să-și dizolve amintirea lui Max Lerer din mintea ei mofturoasă.
Da, e afară. Incredibil! 14. Anglia lJ150.
Stați! Așteptați!
Hei, băieți, mai aveți loc pentru încă o pungă?
Sigur, d-nă Dinkle. Urcați!
Bună poanta, Kevin!
Aaaarghhh!
Haide, Vera. Mai avem și alte pungi de ridicat.
Ooh. Hmm.
Mary, ăla e tot gunoiul tău?
Da!
La revedere, Dințoaso!
Sfinte Iisuse Hristoase!
Chiar dacă scrisoarea lui Max mirosea a capete de pește și coji de portocale,
Mary i-a sorbit cuvintele ca pe un castron de supă alfabet.
Nu mai fusese atât de încântată
de când tataia Ralph îi găsise o monedă în nas.
A răspuns la scrisoare imediat,
pe niște hârtie de măcelărie pe care o furase de la niște cotlete.
Dragă Max, sunt foarte bucuroasă că mi-ai răspuns.
Nu cred că părinții mei te plac, așa că de acum înainte
expediază-mi totul la vecinul meu, la Len Hislop,
strada nr. 26, Lamington Drive, Mt Waverley.
E bătrân și nu are picioare.
I-au fost spulberate în al Doilea Război Mondial,
când niște japonezi l-au ținut într-o cușcă deasupra unor pești piranha.
Piranhas sunt peștișori aurii cu dinți.
Îi este frică să iasă afară, are o boală numită homofobie.
A început să-mi dea 50 de cenți săptămânal, să îi aduc corespondența.
Economisesc să-mi cumpăr un castel în Scoția și să mă mărit cu cineva pe nume Earl Grey.
Aveți "Noblets" în America?
Ei bine, Noblet-ul meu preferat este Noblet-ul Vanitos.
Vrea să fie prietenul tuturor, chiar și al băieților!
În scrisoare ziceai că nu ai prieteni.
Nici eu nu am.
A-ha!
Ieri, la școală, Bernie Clifford a făcut pipi pe sandvișul meu
și m-a făcut "față maronie" din cauza semnului din naștere.
Mi-aș dori să îl pot dezlipi ca pe un plasture.
A mai râs și pentru că nu aveam niciun nasture.
Ethel i-a ciugulit,
iar mama nu putea să coase nasturii pentru că degustase Sherry,
așa că a folosit cârlige de rufe în loc.
Când am ajuns acasă m-am urcat și am stat în locul meu secret până la cină.
De asemeni, ceilalți copii au râs și de tunsoarea mea.
Trebuie să mă tundă tata, pentru că mama spune
că frizerii adevărați îți vând părul chinezilor
să umple saltelele.
Învățătoarea mea, d-na Pendergast, spune c-ar trebui să zâmbesc mai mult.
I-am spus mamei, așa că mi-a desenat un zâmbet larg pe față.
Nu cred că d-na Pendergast mă mai îndrăgește.
Trebuie să închei acum. Lacrimile îmi dizolvă cuvintele.
Prietena ta din Australia, Mary Daisy Dinkle.
P.S. - Ai fost vreodată tachinat? Mă poți ajuta?
P.S.S.-Nu m-am balansat niciodată atârnând, nici n-am fost "comună-istă",
dar mi-ar plăcea un frisbee și rețeta ta de hotdogi de ciocolată.
P.S.S.S.-Îți trimit niște ciocolată australiană,
un pompon făcut de mine
și o prăjitură care se cheamă Lamington, pe care trebuia s-o mănânc la prânz.
Ai fost tachinat vreodată?
Scrisoarea de la Mary a redeșteptat amintiri
pe care Max le îngropase adânc.
L-am prins la colț! Evreule, acum vei plăti...
Ia asta, evreule, evreule, evreule...
Și ca de obicei, a reacționat în singurul fel în care știa.
După 36 de hotdogi de ciocolată
și doar două ore de somn,
slăbiciunea lui Max s-a risipit și i-a venit o idee.
Dragă Mary Daisy Dinkle,
îți mulțumesc pentru scrisoare, batonul de ciocolată, Lamington și pompon.
Ciocolata s-a zdrobit, așa că am amestecat bucățelele cu lapte și înghețată,
și o beau chiar acum.
După ce am meditat îndelung, cred c-am găsit soluția tachinărilor tale.
Spune-i lui Bernie Clifford că semnul tău din naștere e din ciocolată,
ceea ce înseamnă că atunci când vei ajunge în Rai,
tu te vei ocupa de toată ciocolata.
Desigur, aceasta e o minciună, mie nu-mi plac minciunile,
însă în acest caz cred că e una benefică.
Mi-aș dori să fiu eu cel care să se ocupe de toată ciocolata,
dar, bineînțeles, nu pot... din cauza ateismului.
Și vecina mea Ivy este atee.
Nu-i prea vorbăreață, dar îmi face o supă delicioasă în serile de sâmbătă.
E parțial nevăzătoare,
așa că uneori găsesc fire de păr de ale ei în supă.
Nu-i spun, pentru că dr. Bernard Hazelhof spune că n-ar fi politicos.
Uite o listă cu ce mănânc în celelalte seri.
Luni - cartofi la cuptor,
marți - mâncare chinezească,
miercuri - batonașe de pește,
joi - brânză topită,
iar vinerea - crochete de pui.
În serile de sâmbătă îmi creez propriile rețete.
Săptămâna trecută am inventat hamburgerii cu spaghete conservate.
Rețetele sunt ca ecuațiile matematice.
Dr. Bernard Hazelhof mi-a spus
că n-ar trebui să cântărești mai mult ca frigiderul tău,
și să nu mănânci niciodată ceva mai mare decât capul tău.
Odată am mâncat un pepene care era mai mare decât capul meu,
dar nu pe tot odată.
Ai vreo sugestie pentru a slăbi?
Întâlnirile de la Mâncăcioșii Anonimi nu par să dea rezultate,
mai mult mă tensionează.
Ar fi fost bine dacă ar fi existat o Zână Grasă.
Ar fi semănat cu Zâna Măseluță, dar ar fi furat grăsimea.
Ivy spune că e doar puțin oarbă, dar eu cred că e foarte oarbă.
Ar trebui să-și ia un baston, ca restul persoanelor cu deficiențe de văz.
Ar putea să-i ascută vârful
să poată colecta gunoiul în același timp.
Cred că o să-i scriu primarului să-i sugerez asta.
Va fi foarte impresionat.
Ivy spune că nu-i trebuie baston, pentru că are simțul mirosului foarte bine dezvoltat.
Spune că m-ar putea găsi cu ochii închiși.
Spune că miros a lichior și cărți vechi.
Eu cred că ea miroase a sirop medicinal și urină.
Nu i-am spus niciodată asta,
pentru că dr. Bernard Hazelhof zicea că și asta ar fi nepoliticos.
Ades lumea crede că sunt lipsit de tact și obraznic.
Nu pot să înțeleg cum a fi sincer... e nepotrivit.
Poate că de asta nu am niciun prieten...
desigur, cu excepția ta.
Un prieten adevărat a fost unul dintre cele 3 țeluri ale mele.
Celelalte două sunt să am toți Nobletii și o rezervă de ciocolată pe viață.
Dr. Bernard Hazelhof spune că e bine să ai țeluri,
dar nu stupide ca ale mele.
Am epuizat tot ce aveam să-ți spun.
Te rog, scrie-mi în curând.
Prietenul tău din America, Max Jery Horowitz.
PS. Nu te îngrijora că nu zâmbești.
Gura mea zâmbește foarte rar
dar asta nu înseamnă că nu zâmbesc în creierul meu.
PPS. Te rog găsește înăuntru un frisbee,
niște batoane de ciocolată, pe care să le mănânci cu cola,
și o ilustrație cu o broască țestoasă,
de la una dintre revistele mele National Geographics.
PPPS. Știai că broaștele țestoase pot respira prin anus?
Dragă Max,
când i-am spus lui Bernie Clifford
că mă voi ocupa de toată ciocolata din Rai, iar el nu va primi deloc,
a plâns.
De asemenea am ascuns niște caca de câine în nisipul lui în care se joacă.
Sfatul tău a fost grozav și am o slujbă, livrez broșuri
așa că o să pot strânge bani să vin să te vizitez.
Îmi pare rău să aud că ești gras.
Mama spune că și eu sunt grasă și voi ajunge o juncă,
ceea ce cred că este un fel de vacă.
Poate ar trebui să mănânci doar lucruri care încep cu litera zilei respective.
Luni ~Mondays~ ai putea mânca doar
milkshak-uri, jeleuri ~marshmallows~ și... muștar.
De ziua mea, mama a făcut un tort, iar tata mi-a dăruit un aparat foto.
Sper că îți plac fotografiile pe care ți le-am trimis.
În prima este Ethel, care a mâncat niște beteală.
În următoarea sunt eu
după ce am mâncat batoane de ciocolată cu cola, așa cum ai spus.
În următoarea este Len.
Încă încearcă să nu îi mai fie frică de exterior
și să își înfrângă homofobia.
În următoarea este tatăl meu în șură,
iar apoi când am prins-o pe mama
în timp ce dormea cu plasturii care o ajută să se lase de fumat.
În următoarea, sunt eu când mi-am pus bigudiurile.
Urmează una în care Sonny și-a dezgropat soția, Cher.
Și ultima, o fotografie a celuilalt vecin al meu, Damian Popodopolous.
Este grec și miroase ca un detergent de vase cu lămâie,
iar pielea lui este moale ca spatele unei linguri.
Mama spune că este un pămpălău care se bâlbâie
și nu își poate spune nici măcar propriul nume.
Spune că trebuie să îl lovești în ceafă
ca să îl faci să scoată cuvintele.
P-P-P-P...Popodopolous.
Aș vrea să fi fost prietenul meu și să fim îndrăgostiți și să facem lucruri sexi
așa cum mi-a spus Katherine Ramsay în spatele garajului de biciclete.
A spus că este atunci când doi oameni sunt dezbrăcați,
și se freacă unul de celălalt ca să facă copii.
I-am spus că este o mincinoasă și că va merge în Iad să ardă
pentru că copiii vin din paharele de bere
și din ouăle iepurilor și ale călugărițelor și "prosti-tuburilor".
A spus că femeile rămân însărcinate
și țin în stomac copii timp de doi ani
până țâșnesc împreună cu sânge și cu spaghete.
Ai o prietenă, Max, sau o soție?
Ai făcut lucruri sexi?
Ziua Îndrăgostiților este în curând
și vreau să îi cumpăr lui Damian un cadou, ca să mă iubească.
Poți să explici dragostea și cum pot fi iubită?
Din nou, scrisoarea lui Mary i-a declanșat un atac de anxietate.
Max nu știa nimic despre dragoste.
Îi era la fel de străină ca și scufundatul în apă,
și avea o istorie înspăimântătoare de a înțelege greșit.
O dată, de Ziua Îndrăgostiților,
i-a dat Zeldei Glutnik un cadou care era sigur că este potrivit.
Termometru rectal
Singurul companion care îi încălzise vreodată patul lui Max
era sticla lui de apă caldă.
Romantismul și dragostea
era o limbă străină la care el renunțase.
Ce bine ar fi fost dacă Mary ar fi întrebat cum funcționează un prăjitor de pâine,
sau ar fi cerut explicații privind Teoria haosului.
Ce bine ar fi fost dacă ar fi existat o ecuație matematică a dragostei.
Continua să mănânce și să se gândească.
Dar dragostea nu era precum cubul lui Rubik. Nu putea fi rezolvată.
Indiferent cum o analizai, rezultatul era negativ.
Șterge-o, perversule!
Simțea dragostea, dar nu o putea rosti.
Logica sa îi era străină precum salata dintr-un sandviș.
Stelele aveau mai multă logică.
10-12, ați răspuns apelului? Terminat.
Anxietatea și stresul erau prea mult.
În cele din urmă, misterul dragostei a câștigat, și creierul lui Max a cedat.
Obez retard dat jos cu macaraua
A fost diagnosticat cu depresie severă și obezitate
și și-a petrecut următoarele opt luni instituționalizat legat la pat.
L-au îmbibat într-un cocktail de medicamente
și a urmat obișnuitele "proceduri terapeutice".
Între timp, Mary se întreba și aștepta.
Poate mașina de scris a lui Max rămăsese fără cerneală.
Poate America rămăsese fără cerneală.
Poate animalele lui de companie îl mâncaseră.
Poate fusese vina ei.
Fusese prea stăruitoare, prea plictisitoare, prea... urâtă?
Plină de furie, confuză și cu aversiune față de sine,
Mary a încercat să șteargă memoria prietenului ei pentru vecie.
Max s-a însănătoșit.
Și viața era din nou echilibrată, sigură și simetrică.
Dar Mary încă zăbovea în mintea lui.
Jumătate din el vroia să îi scrie imediat.
Cealaltă jumătate nu vroia să ajungă internat în ospiciu din nou.
Cel puțin, era întotdeauna d-ul Ravioli cu care să fie prieten.
El era o opțiune mai sigură.
Se întreba ce face Mary în momentul ăsta.
Ea era departe de a fi fericită
și se chinuia să strângă bani pentru zile ploioase.
Viața decurgea normal pentru Max
și deși optase pentru ordine și stabilitate,
ghinionul nu era niciodată prea departe.
Din fericire, acuzația de omor din culpă a fost retrasă
pentru că a fost etichetat ca având probleme psihice
și nu avea niciun motiv să omoare un mim...
spre deosebire de majoritatea oamenilor.
Din acel moment, Max se răcorea altfel,
iar lucrurile au reintrat în normal,
până după cea de-a 48-a sa aniversare, când în cele din urmă numerele sale au ieșit.
Bine ați venit la loteria orașului New York,
acestea sunt numerele câștigătoare din seara asta:
3, 5,
6, 9,
11 și 12!
Max a fost rațional cu îmbogățirea sa bruscă
și și-a cumpărat o rezervă pe viață de ciocolată
și colecția completă de figurine Noblet.
Două dintre visele sale de o viață, fuseseră realizate.
Dar încă avea foarte mulți bani,
așa că a decis să îi dea lui Ivy...
care era de asemenea foarte rațională...
până i-au ieșit propriile ei numere...
Ivy a lăsat totul adăpostului local de pisici,
al cărui proprietar a mutat generoasa ei donație în contul său bancar,
în sânii noi ai soției sale, un Ferrari și suficientă benzină ca să ajungă în Mexic.
În ciuda faptului că își realizase visele de o viață,
Max încă se simțea incomplet.
D-ul Ravioli nu îl mai satisfăcea
și părea interesat de cărțile lui de auto-pregătire.
Mary îi dăduse lui Max o mostră din prietenia adevărată
și nu avea comparație.
Și ei îi lipsea,
dar nu mai economisea bani ca să-l întâlnească.
Acum strângea bani pentru un alt motiv.
Într-o zi, d-ul Ravioli s-a ridicat, a plecat și nu s-a mai întors niciodată.
Max a căutat ajutor la doctorul Hazelhof.
El i-a spus lui Max că adevărata prietenie trece prin inimă,
nu prin ochi,
și că era timpul să îi scrie lui Mary
să îi dezvăluie așa cum este în realitate.
Max a înțeles.
Dragă Mary Daisy Dinkle,
am să-ți spun ceva,
ceea ce va explica de ce nu ți-am scris.
De fiecare dată când primeam o scrisoare de la tine, aveam un atac sever de anxietate.
Asta deoarece recent, în timp ce eram internat într-un spital de boli mintale,
m-au diagnosticat cu o nouă boală, numită sindromul Asperger,
care este o dezabilitate neurobiologică progresivă.
Prefer "Aspie" pe scurt.
Acum îți voi enumera câteva din caracteristicile sindromului.
1- Lumea mi se pare foarte confuză și haotică,
pentru că mintea mea este foarte precisă și logică.
2- Am probleme în a înțelege expresiile fețelor oamenilor.
Când eram tânăr, făcusem o cărticică care mă ajuta atunci când eram confuz.
Încă am probleme cu unii oameni.
Ivy a fost greu de înțeles, datorită ridurilor ei
și pentru că sprâncenele sale erau false.
3- Am un scris de mână îngrozitor,
sunt hipersenzitiv...
neîndemânatic
și pot deveni foarte îngrijorat.
4- Îmi place să rezolv probleme. Ivy spune că ăsta este un lucru bun.
Și în cele din urmă, numărul 5. Am probleme în a-mi exprima emoțiile.
Doctorul Bernard Hazelhof a spus despre creierul meu că este imperfect,
dar că într-o bună zi va exista un leac pentru dezabilitatea mea.
Nu îmi place când spune asta.
Nu mă simt dezabilitat, imperfect sau să am nevoie de vreun leac.
Îmi place să am sindromul Aspie.
Ar fi precum încercarea de a-mi schimba culoarea ochilor.
Este un lucru pe care mi-aș dori să-l schimb, totuși.
Aș vrea să pot plânge.
Am încercat, m-am chinuit, dar nu a ieșit nimic.
Plâng când tai ceapă, dar asta nu se pune.
Oricum, îți place cuvântul "mandarină"?
Este un fruct.
Tu ai un cuvânt preferat care îți place cum sună?
Primele 5 care îmi plac mie sunt: "unguent", "bondar",
"Vladivostok", "banană"
și "testicul".
De asemenea, am inventat câteva cuvinte noi:
"confuzit", adică să fii confuz și aiurit în același timp,
"zăpamize", care este o combinație dintre "zăpadă" și "mizerie",
și "stâlcisme"...
care sunt alimentele stâlcite pe care le găsești la fundul pungii.
Am trimis o scrisoare celor care se ocupă cu dicționarul Oxford
cerându-le să îmi includă cuvintele,
dar nu am primit răspuns.
Acum este timpul să mă duc la întâlnirile supraponderalilor.
Acolo este o femeie pe nume Marjorie Buterersworth
care mă confuzează.
Mă pupă fără să-mi ceară permisiunea,
așa că diseară am decis să mă frec cu ceapă la subsuoară ca să o resping.
Prietenul tău din America, Max Jery Horowitz.
PS. O să găsești în plic
ciocolată cu furnici, pe care am cumpărat-o de la magazin.
PPS. Nu s-au întâmplat prea multe de ultima dată de când ți-am scris,
cu excepția faptului că am fost acuzat de omor din culpă,
a câștigului de la loterie și a morții lui Ivy.
Mary a fost încântată că în cele din urmă i-a scris Max,
și brusc a avut o idee fabuloasă.
Lacrimi pentru Max
Prietenie dintre Mary și Max fusese readusă la viață,
și lacrimile fuseseră cel mai bun cadou pe care îl primise vreodată.
Înăuntrul capului lui Max, creierul său zâmbea.
Pline de forme bizare de ciocolată,
scrisorile lor zburau rapid între continente.
Max a învățat să citească scrisorile lui Mary cu grijă
și la cel mai mic semn de tensiune se oprea,
își lua medicamentele și își calma nervii.
Fiecare scrisoare o călca cu fierul, o lamina și o punea într-un loc special,
ceea ce de asemenea îi calma nervii.
Îi plăcea să răspundă la întrebările ei și să îi rezolve enigmele, precum:
"Oile se micșorează când plouă?"
"De ce bătrânii poartă pantalonii sus pe talie?"
"Gâștele fac 'pielea de gâscă' și de ce este rotund buricul?"
"Există Nobleți în Rai?"
"Dacă un taxi merge cu spatele, șoferul îți datorează bani?"
La rândul ei, Mary se bucura doar să audă despre viață fascinantă a lui Max,
despre câți oameni văzuse care făceau mizerie...
despre cum murise ultimul lui pește Heny...
și despre noua rețetă pe care o inventase pentru pui.
Fiecare urma celeilalte
și, pe măsură ce Mary creștea,
Max se deschidea,
prietenia lor devenea mai puternică decât lipiciul de pe Nobleții lui Mary.
Deși Max găsea consolare în Mary,
încă găsea restul lumii că era zăpăcită.
Și nu putea înțelege
de ce era el văzut ca cel ciudat,
în timp ce toți ceilalți erau considerați normali.
Oamenii erau absolut ilogici.
De ce aruncau mâncarea, când erau copii care flămânzeau în India?
De ce defrișau pădurile, când aveau nevoie de oxigen?
Și de ce făcuseră un orar al autobuzelor, dacă nu veneau niciodată la timp?
Era de acord cu fizicianul său favorit că existau doar două lucruri infinite,
Universul și prostia umană.
Iar Mary, deși Max îi dăduse multă încredere...
La fix!
Lumea ei era departe de a fi perfectă.
Strânsoarea dragostei o apucase de gât.
La ora 4.59 p.m, în ziua de 8 august 1988...
Noel Norman Dinkle a legat ultima sa coardă
și, după 40 de ani și 40 de milioane de punguțe de ceai, s-a pensionat.
Ca să sărbătorească, Noel a anunțat că se retrage din împăiat animale
și că se apucă de detectarea metalelor.
Dar, din nefericire, nu a fost un hobby pe care l-a avut mult timp.
În testamentul sau, Noel i-a lăsat lui Mary ceva bani
așa că s-a hotărât să meargă la Universitate și să studieze bolile psihice,
tânjind să învețe mai multe despre prietenul ei.
Mary a fost tot atât de populară la Universitate pe cât a fost și în școală.
Și Damian a mers acolo, încercând să fie un actor.
Bună, M... M... Mary.
Bună!
Asta a fost al naibii de a... a... amuzant!
Hei, Damian, trandafirii mamei tale arată grozav!
M... m... mulțumesc, Mary.
M... Mary, pot să-ți spun ceva?
Sigur, dragă!
Ai c... c... caca de câine pe pantof.
Dragă Max,
am fost o proastă.
Mi-am irosit toți banii pe ceva fără rost,
când ar fi trebuit să îi economisesc ca să ne vedem.
Știu că dragostea te supără, așa că nu o să continui cu asta.
Vreau să spun doar că dragostea, evident nu este pentru mine.
Sper că ești bine și că îți plac țigările de ciocolată pe care le-am pus în plic.
Cu dragoste, Mary.
Ar trebui să-ți fie rușine!
- Haide, dragă, să mergem. - Mamă...
Ți-am spus să nu vorbești niciodată cu străinii.
Moartea bruscă a lui Noel i-a pricinuit Verei remușcări
și le-a făcut față în singurul mod în care știa.
Dragă Max,
ziua nunții noastre a fost tot ceea ce am visat,
făcând să se îndrepte anul groaznic pe care l-am avut.
Cu toate că toți invitații erau rudele și prietenii lui Damian,
m-am simțit bine primită.
Damian este perfect. Chiar mi-a făcut rochia de nuntă.
În ce privește luna de miere,
m-a dus în Mykonos, insula lui favorită din Grecia.
Am putut să călăresc un măgar
și am găsit un cadou perfect pentru Len.
Sărmanul Len, încă se luptă cu agorafobia lui.
Damian și cu mine ne asemănăm.
Are chiar și o prietenă cu care corespondează
și care locuiește la o fermă de oi în Noua Zeelandă.
Mary... M... M... Mary.
Mary era foarte încrezătoare în forțele proprii,
încrederea în ea era aproape de nesuportat.
La Universitate, a strălucit
și și-a propus să vindece lumea de bolile psihice.
Și-a luat teza de doctorat cu subiectul sindromul Asperger,
și l-a folosit pe Max ca un caz de studiu.
Profesorii ei au fost foarte impresionați
iar lucrarea ei a fost lăudată pretutindeni.
Curând, editorii stăteau la coadă ca să îi publice opiniile,
și până la împlinirea vârstei de 25 de ani, mii de copii erau gata de expediție.
Dragă Max,
sunt foarte mândră să-ți dăruiesc
primul exemplar al cărții mele despre dezabilitatea ta,
și sunt speranțe ca într-o zi să găsim un leac pentru ea.
Chiar și mai interesant
este că în sfârșit vin să ne întâlnim și să sărbătoresc cu tine peste o săptămână.
De asemenea, am să-ți dau jumătate din drepturile de autor.
Prietena ta iubitoare, Mary.
PS. Găsește în plic ciocolată elvețiană cu migdale.
Max nu a primit veștile prea bine,
chiar deloc bine.
Dragă Mary Daisy Dinkle,
nu mă pot exprima foarte clar în acest moment,
așa că voi enumera emoțiile în ordinea forței intensității pe care le simt:
rănit, confuzat, trădat,
discomfortat, întristat și respirat greu.
Ultima nu este o emoție,
dar m-am gândit că ar trebui oricum să știi.
Având valiza pregătită să plece la New York, Mary i-a spus la revedere lui Damian.
Nu fusese așa de emoționată de când găsise un Noblet în șanț.
Dar emoția ei s-a topit brusc,
precum o ciocolată la soare.
Mary se scufunda lent într-o depresie, lipsă de respect față de sine
și în sherry.
Singurul lucru care îi rămăsese în viață, era iubitul său Damian,
la distanță de doar lungimea unui braț, dar la fel de departe precum luna.
Își pierduse interesul față de lume, iar ea își pierduse interesul față de ea,
în timp ce o apariție groaznică începuse să o bântuie.
Începuse să își piardă nopțile făcând pampoane
și mâncând tăieței lungi.
Îmi pare rău
În fiecare zi, cu forță și rușine,
Mary se târa până la cutia de scrisori, sperând,
doar ca să se răsucească și să se întoarcă înapoi în casă.
Draga mea Mary,
atunci când vei citi această scrisoare, eu voi fi într-un avion spre Noua Zeelandă,
ca să îmi încep o nouă viață.
Probabil nici nu ai observat că mi-am făcut bagajele.
M-am îndrăgostit de prietena meu de corespondență, Desmond,
și voi trăi la ferma ei de oi.
Este greu să te văd cum devii o rămășiță a persoanei pe care am iubit-o cândva.
Cercetarea ta în domeniul bolilor m... mentale a fost admirabilă,
dar urmărirea idealistică a găsirii unui remediu a fost eronat.
Mary, trebuie să realizezi că nu ești o cremă de frumusețe magică
pe care să o dai pe fața lumii ca să o scapi de riduri.
Te iubesc, Mary,
dar o iubesc pe Desmond mai mult.
Sper că într-o zi sufletul să ți se vindece și să putem fi prieteni.
Al tău cu compătimire, Damian.
Dragă primarule Ridiculani,
Luni, am numărat 21 de persoane care au aruncat ilegal chiștoacele de țigară.
Aș vrea să recomand să se mărească amenda
la un minim de 1 milion $ ca să îi împiedice să facă asta,
și aș fi fericit...
Mulțumesc.
Îmi pare rău.
Dragă Mary,
te rog să găsești înăuntru întreaga mea colecție de figurine Noblet,
ca un semn că te iert.
Când am primit cartea ta, emoțiile...
Donați niște mărunțiș
Du-te sănătos.
Pe drum către casă, Max s-a oprit să numere stelele.
Se simțea complet,
lumea era din nou în echilibru.
Când eram fetiță
Am întrebat-o pe mama ce voi deveni
Voi fi frumoasă, voi fi bogată?
Uite ce mi-a spus...
Ce va fi va fi
Orice va fi, va fi
Nu putem prevedea viitorul
Ce va fi va fi
Orice va fi, va fi
Nu putem prevedea viitorul
Ce va fi va fi
Len salvase ziua, și după 45 de ani
în cele din urmă își învinsese agorafobia.
Tâmpitule!
Dragă Mary,
te rog găsește înăuntru întreaga mea colecție de figurine Noblet
ca un semn că te iert.
Când am primit cartea ta, emoțiile din creierul meu
parcă erau într-un uscător, lovindu-se una de cealaltă.
Durerea a fost ca atunci când mi-am capsat buzele din greșeală.
Motivul pentru care te iert, este că nu ești perfectă.
Ești imperfectă, la fel ca mine.
Toți oamenii sunt imperfecți,
chiar și cel de lângă casa mea, care face mizerie.
Când eram tânăr, am vrut ca să fiu oricine, dar nu eu.
Doctorul Bernard Hazelhof a spus că dacă aș fi fost pe o insulă pustie
ar fi trebuit să mă obișnuiesc cu propria mea companie,
doar eu și cu nucile de cocos.
A spus că va trebui să mă accept cu negul meu cu tot,
și că nu ne alegem negii.
Sunt o parte a noastră și trebuie să trăim cu ei.
Putem, totuși, să ne alegem prietenii,
și sunt bucuros că te-am ales pe tine.
Doctorul Bernard Hazelhof a mai spus de asemenea
că viața fiecăruia este ca un trotuar foarte lung.
Unele sunt bine pavate. Altele, ca al meu,
au crăpături, coji de banană și mucuri de țigară.
Trotuarul tău este ca al meu, dar probabil nu cu atâtea crăpături.
Să sperăm ca într-o zi trotuarele noastre se vor întâlni
și o să putem împărți o cutie de lapte condensat.
Ești cea mai bună prietenă a mea. Ești singura mea prietenă.
Prietenul tău de corespondență din America, Max Jery Horowitz.
PS. De curând am găsit o slujbă perfectă la o firmă de cercetare.
Tot ceea ce trebuie să fac este să mănânc anumite lucruri și să însemn cutiile.
Max?
Alo?
Max, noi suntem!
Am ajuns!
Max?
Max murit liniștit în acea dimineață
după ce și-a terminat ultima cutie de lapte condensat.
Ești cea mai bună prietenă a mea. Ești singura mea prietenă.
Mirosea a licoare și a cărți vechi, se gândea,
în timp ce lacrimile îi curgeau din ochi
de culoarea unei ape murdare.
Subtitrarea: Avocatul31/Kprice
resincronizare CODYBOSS1969